CE E PREA MULT STRICĂ
![]() |
RODICA MANDACHE (Blanche DuBois) |
În interviuri acordate unor ziare și la televiziune,
cunoscuta actrița Rodica Mandache, interpreta lui Blanche, personajul cheie din
“Un tramvai numit dorință” de Tennessee Williams, mărturisea sincer că “Dacă
primeam acest rol cu câțiva ani înainte, era perfect”. Partitura i-a fost
atribuită de apreciatul regizor Dinu Cernescu prea târziu din diverse motive
discutabile ale conceptului său.
Prin piesa “Un
tramvai numit dorință” dramaturgul american își consolidează în 1947 reputația,
după succesul cu “Menajeria de sticlă”. Tennessee Williams a lăsat
patrimoniului cultural o operă vastă ca dramaturg, dar și ca romancier, poet,
eseist, mamorialist, fiind și scenaristul unor filme celebre. Piesa a
înregistrat o carieră spectaculoasă prin diverse montări, iar Elia Kazan, în
special, atât în teatru și film, a subliniat valoarea universală a scrierii. La
noi, în anii ’60, regizorul Liviu Ciulei a oferit un spectacol memorabil, rămas
ca filă în istoria teatrului. Să
lăsăm însă, deoparte istoria actului artistic cu această piesă pentru a preciza
de ce conținutul său a adus celebritate lui Tennesse Williams ca dramaturg care
și prin alte texte a devenit un
clasic al secolului trecut, mereu actual, indiferent de epocă. Analiștii
scrierilor sale l-au considerat dramaturg al teatrului realist psihologic. “Un
tramvai numit dorință” este un exemplu strălucit al acestui stil în care
folosește subtil ca un argument al conflictului și substratul social.
![]() |
CRINA MUREȘAN (Stella) |
Blanche DuBois și sora sa Stella, provin din Missisippi de la
plantația Belle Reve ce aparținea unei bogate familii, fiind educate conform princiipiilor burgheze.
Stella evadează din acest mediu și din conceptele austere ale familiei, se
mărită în New Orleans, într-un alt mediu social mult mai sărac, cu Stanley
Kowalski, un muncitor polonez. Blanche rămâne în Belle Reve și trăiește eșecul
dramatic al unui mariaj la vârsta adolescenței și apoi, destrămarea propietății
și decadența spre un destin nou. Personalitatea sa va fi afectată psihic de
iluzii și căutări deșarte, iar în căutarea unui suport de comunicare și sprijin
existențial ajunge la sora sa, Stella. Din acest moment, începe piesa și se
declanșează conflictul neputinței înțelegerii sale a diversității vieții
sociale și a Stellei. Aceste scurte precizări sunt necesare pentru o primă
argumentare a conceptului regizoral simplist al spectacolului de la Teatrul
Odeon. Regizorul Dinu Cernescu dorește să exprime că “Blanche suntem fiecare
dintre noi”, dar uită de motivarea biografică a constructului personajului,
care duce în subsidiar și la sugerarea confruntării dintre două segmente
sociale, nu numai la tragica adolescență a lui Blanche. Viziunea regizorală
oferă numai o tragicomedie despre o nebună care caută un refugiu în dragoste,
cu efecte comice, și anulează raționamentul judecării în profunzime a “cazului”
Blanche. Încet, încet, publicul începe să râdă în fața manifestărilor lui
Blanche (Rodica Mandache), femeia care vrea mereu să fie recunoscută a fi
atractivă, iar dramatismul situațiilor se estompează.
![]() |
MIHAI SMARANDACHE (Stanley) |
Spectacolul, și prin o fragilă
“adaptare” a folosirii textului, devine un “on woman show” susținut de Rodica
Mandache, acompaniat de celelalte personaje, în special de Stella (Crina
Mureșan) și Stanley (Mihai Smarandache) care caută relaționarea cu Blanche,
tinerii interpreți aplicând un stil de joc nuanțat. Regia nu speculează
substanța relațiilor dintre personaje. Dinu Cernescu mai apelează în partea a
doua a reprezentației și la efecte teatrale stridente, ce se desprind de stilul
realist al reprezentației; ilustrează în două secvențe delirul lui Blanche cu
trei tineri în frac cărora femeia le caută contactul erotic. De astă dată, Dinu
Cernescu, regizor de marcă, experimentat, uită de coerența ilustrării teatrale,
dar și de necesitatea de a conduce atent întreaga distribuție. Se concentrează
în special pe personajul Blanche. Interpreta încearcă să îi dea viață
credibilă, dar regizorul nu o atenționează că în fiecare situație, starea lui
Blanche e dublă – aparență și frământare interioară. Blanche prin constructul
lui Tennessee Williams este un personaj narcisic invocând superioritatea educației și a familiei, dar afectat psihic de eșecul
suferit în urmă cu câțiva ani. Nu este o nebună, ci un om căruia i-a rămas și
luciditate, dorind să înfrângă eșecul trecutului prin dragoste, prețuire și
integrarea într-o normalitate la care nu se poate însă, adapta. Prin viziunea
regizorală luciditatea tragică a lui Blanche este ignorată.
![]() |
Rodica Mandache (Blanche) și Marian Ghenea (Mitch) |
Mai mult, împinsă regizoral
mereu în prim plan, Blanche nu relaționează convingător cu sora sa Stella și
nici cu Mitch (Marian Ghenea), în care speră că și-a găsit un partener de viață.
Rodica Mandache și-a dorit acest important personaj, dar reușește numai parțial să îi redea substanța
profundă solicitată de scriere. O definire apreciabilă înfăptuiește Mihai
Smarandache în personajul Stanley, ce face parte dintr-un alt mediu social,
decât Blanche și Stella, fiind un muncitor pentru care viață presupune și
dragoste față de partenera din căsnicie, dar și anturajul prietenilor. E vital
și categoric în manifestări. Tânărul actor Mihai Smarandache demonstrează forță
în gândirea situațiilor în care este activ personajul său și implicarea la
nuanță prin rostirea replicii și expresia gestuală. Interpretarea sa este
meritorie, ca și a Crinei Mureșan în rolul Stellei. Actrița, concepe cu sinceră
trăire interioară, pe femeia îndrăgostită, dar care nu își uită proveniența
educației elementare din familie, își prețuiește soțul, și-a reformulat
destinul alături de el, iar pentru Blanche are respect și o anume naivitate în
a îi înțelege manifestările. Crina Mureșan, în raport strict cu oferta dramaturgului,
prezintă consistent personajul cu aplicație pentru subtextul constructului.
Mihai Smarandache și Crina Mureșan, servesc prin interpretare cu adevărat
intențiile, substraturile psihologice și cele din zona socială ce stau la baza
piesei lui Tennessee Williams. Rămân însă, doar personaje argument nespeculate
relațional cu Blanche de către conceptul regizoral. Regia dezavantajează și
prezentarea lui Mitch, colegul de muncă al lui Stanley, cu o mamă bolnavă, ce
încropește o posibilă relație cu Blanche. Marian Ghenea definește nejustificat,
mai întâi un bărbat puțin caraghios, apoi un om trist. Distribuția se
completează prin vecinii familiei Stanley – cuplul Eunice (Ruxandra Maniu) și
Steve Hubbel (Silvian Vâlcu) – oameni dintr-un mediu social modest , folosiți
regizoral, doar ca intervenții simple pe linia susținerii recitalului lui
Blanche.
![]() |
Mihai Smarandache (Stanley) și Rodica Mandache (Blanche) |
Scenografia
concepută de Constantin Ciubotariu are o funcționalitate realistă discutabilă,
mai ales prin plasarea unei scări laterale în decor spre domiciliul vecinilor
familiei Stanley, umil întrebuințată regizoral. Costumele marcheză timpul
acțiunii, dar în cazul lui Blanche sunt prea stridente .
Este trist, chiar
dacă unii spectatori se pot amuza de ridicolul unei posibile nebunii lansată de
Blanche, femeia nefericită, pentru că piesa lui Tennessee Williams pierde din
valoarea intențiilor majore ale scrierii. “Dorința” de viață în “tramvaiul”
destinului se transformă în situația particulară a unei persoane bolnave
psihic. Prea multul intenției teatrale regizorale, uită baza de pornire a
piesei și strică în orice montare, dacă lipsește și atenția față de menirea personajelor din
conflict, indiferent de amplitudinea rolurilor .
P.S. Piesa “Un tramvai numit dorință” mai beneficiază și de un
spectacol curent în repertoriul teatrului independent, UNTEATRU. Este comentată
pe blog recomandarea pentru realizarea ingenioasă a unei echipe tinere de
creatori, curajoși în a aborda această piesă mult dificilă.
Mai bine ma duc la marsa
RăspundețiȘtergere